Велимир Петров
Торнадо

chitanka.info

За първи път видях торнадо през осемдесета. Беше краят на ноември, а Хюстън още беше нажежен до бяло. Бях истинско „Русенско варено в собствен сос“ и се чудех накъде да се измъкнем през уикенда на прохлада.

Пловдивската майна Пиню звънна по същия повод: „Забравихме се бе майни — вика — зажадняла ми е душицата за родна реч О’Майна, сладка… Да ви водя с Чуретата на фишинг (риболов) в Галвестон? Прохладно бризче, много баровско, с моя ВЕН (микробус) за елитни майни: барбекю, мокър бар, спално отделение за по-палавите… О’кей?“… О’кей!

Това в срядата. В четвъртъка майната Пиню звъни спешно: „Майна — вика — едни мексиканци се навъртаха наоколо, тази нощ ВЕНът отпрашил… малка корекция в програмата — вика — всеки с колата си… О’кей?“… О’кей!

В петъка майната Пиню звъни: „Майна — вика — от Полицията се обадиха, ВЕН-ът бил на границата с Мексико, на Рио Гранде в Ел Пасо. Трябва да го приберем! Има-няма, майна, хиляда майла, сам да си — жива скука. Хелп, майна! (помощ!). Хайде да караме уикенда на път… Ще се отбием в Сан Антонио, в Дел Рио, Алпайн, ще се наприказваме на български, майна. Чуретата ще ни заведат с техния ВЕН, на връщане — жените с него, ние да си чуем мъжката приказка… О’кей?“… О’кей!

Няма да ви разправям, ходили сте до Ел Пасо, знаете: дива красота, камънаци, морени, кактуси по три-четири метра, земята — тъмно злато, като изгоряла нашенска ливада, небето — екарисаж. По асфалта миражи, кола до кола, климатичната бръмчи, наливаме се с ледена диетична немска бира и спомени, спомени, спомени: „Помниш ли, майна, лагера във Виена? Големият там се роди, спеше в чекмеджето на шкафа, жената коскоджамити лекар — носеше цукалите в болницата…“; „А ти помниш ли как мина границата с паспорта на братовчеда…“; „Ей, голям страх… Помниш ли… помниш ли… помниш ли…“; „Как да не помня — на сън още скачам…“.

Следобеда късно финиширахме пред граничната каменна къщурка, направена нависоко и открито, да се вижда от „мокрите глави“ (преплувалите без паспорти през Рио Гранде мексиканци), да не би случайно да налетят на патрул. Едно потно началство с огромен корем и пищов апатично разпъждаше мухите от бюрото си за сметка на плешивината простираща се между веждите и врата му. Предаде ВЕНа и препоръча да не пътуваме нощем, а да си хапнем печено кабритос (козленце) в хациендата преди Сиера Бланка. Ако бил на наше място… така и направихме: поляхме тексаския кабритос с калифорнийско вино и сладки приказки на гръмогласен български. Жените ни, допрели съзаклятнически глави, конспирираха нещо и по навик не ни чуваха…

„Е, това е майни — вика Пиню — вижте хациендата в какъв оазис е! Цяла Америка е една пустиня, пълна с оазиси! Правени от инициативни и свободни хора. Мене, майни, ме пращаха там дето не ми е мястото — по бригади и школски лагери, разпаряха ми крачолите, че били «суинг», стригаха ме като овца, че ми била «биитълс» косата, запасваха ми ризата, че било хулиганско, а после милиционерите, дето ни гонеха, си направиха униформите такива. Смачкваха ни самочувствието… тъпотия, майни, тъпотия… Затова сме тука: бачкаш — имаш! Свобода! Мъчно ми е за Българийката, не за тъпотията!“

Сутринта, по път, радиото ни надвика: появило се торнадо. Засмукало толкова и толкова коли, хора, стока… Наводнило Корпус Кристи… Да бягаме, че лошо…

Чурето си призна, че откак се помни, все някакво торнадо го гони, а-а! — да го стигне, да го засмуче, омърхолеви и изплюе… и показа двусмислено следващата ни кола, карана от жена му.

Почерня, небето се вирна високо, високо — стана страшно като в холивудски екшън. Окото на торнадото се вторачи в гърбовете ни като Циклоп и Франкенщайн едновременно и подгони трафика-потока коли със скорост доста над лимита. Една фуния от пясъци и какво ли не, се виеше като злия дух от бутилката, правеше шахматни заклинания, движеше се като коня или офицера — с цел да ни матира.

Така и не се отбихме в Сан Антонио с прохладните паркове и мексиканските специалитети, били сте там — знаете каква екзотика е. Профуча покрай нас и клекна под торнадото…

Пиню зае зад волана комична стоика „Формула 1“ и се хилна: „Майни — вика — бягайте да бягаме, че да знаете какво ми мина през ума: Представете си, торнадото ни застига, засмуква ни барабар с колите и жените ни, върти ни по архимедовата си спирала, вкарва ни в орбита, губим ума и дума и хо-о-оп! — ни изтърсва пред МВР-ето в София… както сме по шорти, с извадени ризи, с дълги коси… с американски коли, с пищови в жабките…“

Чурето се задави: „И ни посрещат с хляб и сол… за дълго време!“; „Язък за подготовките, фалшивите паспорти, толкова страх и уншкения, лагери, миене на чинии и коли, правене на пици, ами дето проявихме бизнес инициатива и събирахме месеци наред празни бутилки от кола за да ги върнем и направим пари, а се оказа, че никой не бутилира втора употреба…“; „Язък за всичкия труд, изпити, имидж, яхти, коли, къщи…“

Торнадото изглежда чу, сепна се, смили се, свърна встрани и отпраши към Мексико…

Това ми беше първото торнадо, второ нямаше. Тия дни ми звънна пловдивската майна Пиню. Сетил се нещо: „Майна — вика — забравихме се бе! А не бива! Няма ли да наминете към нас? Много се заседяхте в България!“

Как да му кагка, че цяла България е един оазис, пълен с разни пустини. И в душите! И, че трябва да я заселваме! Който Иска и който Може! И, че моето Торнадо ме е застигнало, засмукало и… изплюло в моята си хациенда, дето съм се родил…

Как да му кажа, като майната Пиню много добре го знае…

Май 1997 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.